Читателей на странице:
Пригадаю свою найдорожчу,
Без якої б’є смуток до сліз,
Ось візьмеш і мене приворожиш,
Щоб крізь сонце любов цю проніс.
Ніби літо помірно тепленьке,
Мов з клітин вибирається в світ.
Повна лусканців згорнута жменька,
Погляд гордощів вмить перецвів.
Дорікатимеш, певно, звідколи
За невмілість розсудливих діб,
Притулятиму губи з любов’ю,
Навіть в попіл сірезний б згорів.
Подивлюсь ненароком негайно,
Як щось зводить з осліплених віч,
Може скажеш: народжу кохання.
Поцілунками місце розміть.
Задивилась золочена осінь,
По небеснім в’ є склі виднокіл,
Розпустила з кіс простоволосих
Ту окрасу пахучу довкіл.
Починати життя все спочатку,
Чимкортиміше тіло вбача,
Почитати довіку дівчатко,
На смак терпкість – немов алича.
Поодинці захоплення меркне,
А, натомість, вражаючу ціль,
На перебір тих вервичних зерен,
Із любов’ю старанно націль.
Нежные, тёплые, лиричные строки.
Великолепное стихотворение.
Леон, желаю Вам всего самого наилучшего.
Благодарю Вас!
Вдається Вам, Леоне, чудово писати прекрасні рядки інтимної лірики!
Дякую Вам!